By nine in the morning the fake, country-wet freshness that somehow seeped in overnight evaporated like the tail end of a sweet dream. - Syliva Plath, The Bell Yar
I de öppnande raderna av Glaskupan beskriver Sylvia Plath brilliant New Yorks sommarhetta. Den är inte det spända trumskinn i Paosilini's Rom, utan en varm välling som trycks mellan husen. Stora bilar som heta bomber i de argsinta trafikköerna redo att explodera. Alla är On the edge. Till vad? De psykotiska i parken och under byggnadsställningarna skriker hysteriskt. Små skrubbsår från våren dröjer sig kvar varigt infekterade. Allting intensifieras. Grannens Harley som står på tomgång utanför huset surrar som en helikopter ovanför den skitiga asfalten. Det går inte att tänka klart. Tiden punkteras med strandbesök, de enda klara stunderna i en övrigt sammanfluten grumlig säsong. *
Vi var fortfarande i början av den, värmeböljan (detta perfekta svenska ord) hade bara pågått ett par dagar, och tycktes fortfarande som en anomali som när som helst kunde brytas, krävdes bara ett tungt regn eller en natts kraftig vind för att vällingen skulle tryckas ut över floderna och lösas upp, så att solen, vinden och färskheten än en gång fick dominera stadslandskapet. Det var tidig kväll och jag promenerade min cykel från West Village, genom Soho, mot Bowery**. Innerstaden är förvånande öde och samtidigt ovanligt skräpig under sommarmånaderna. Jag kryssade mellan försurnande soppåsar. Byggnaderna omkring stod hotfullt nära, som om de tagit ett steg ut på trottaren. De kved ut den monotona ljudvirveln från alla dess luftkonditionering och ventilationssystem. The Bunker, i korsningen Bowery och Spring, dit jag var på väg, är en liten del av New Yorks punkhistoria. Den ligger som ett ankare bakom metallgallret signerat 222, som trots den enorma investering som det angränsande New Museum inneburit, och den nästan oceaniska naturkraftsstyrkan i gentrifieringen – som marknadliberalerna vill få oss att tro - är fortfarande en plats omgiven av misär, missbruk och hemlöshet. Längst väggarna på The Bowery Mission över gatan samlas var morgon stadens mest annonyma innevånare, skitiga och utan de ytliga strukturer vi identifierar oss med - adress, arbete, id, - drar de sina kärrror av tomglas och upphittat tillsynes skräp in mot tegelväggen och dåsar till i den heta solen. Det var på 222 Bowery som William Bourroughs levde sina sista år. Hans sovrum, minutiöst organiserat kring en skrivmaskin, står forftarande kvar intakt och öppet för besökande i ett bakrummen av de The Bunker, eventspacet som poeten John Giorgio en gång gjorde historisk, vart Patti Smith firade sitt trettioårskalas, och som nu främst besöks för den kollektiva nyårsdags meditation som Giorgio fortfarande arrangerar. Men denna kväll i Juni, första gången jag själv besöker lokalen, är det skivbolaget Palto Flats som håller evenemang till minnet av multi-instrumentalisten Dorothy Carter.
Carter var en musikalisk vagabond som flackade omkring den amerikanska östkusten och spelade hackbräde, som vi så primitivt kallar dem - Hammered dulcimer, cimbalom, sontouri, zymbalon, m fl, - i diverse hippiekollektiv, och blev så småningom en av de grundande gestalterna i the Central Maine Power Music Company. Jag hade lyssnat till Palto Flats nyutgåva av hennes sagolika album, Waillee Waillee, genom vintern, och denna eftermiddag när jag hörde om eventet lämnade jag tanktlöst återbud till en middag på nyöppnade Roscioli, New York, som jag var bjuden på samma kväll. När jag slutligen hittade grinden och räddade mig undan den våta varma gatan ångrade jag mig bittert. Dörren stängdes bakom mig och jag trycktes mot en solid vägg av värme. Jag gick försiktigt nerför stentrappen och såg hur persipationen trycktes ur betongväggarna allteftersom temperaturen steg.
The Bunker.
Rummet påminde främst om ett parkeringsgarage för väldigt små bilar, ett fönsterlöst cementblock nedgrävt i Bowery leran, med sex obekvämt placerade pelare för att hindra taket från att falla in. Det var fyllt av grånande svettiga gestalter från en flydd tid. Kläder som inte sett ljuset (om än här, förståss, var det mörkt) sedan 90-talet, dränkta i svett. Dofterna av människa och mögel fick min strupe att tjockna till. Hostande ledde jag mig till en ledig stol. Kvinnan bredvid gav mig hennes vatten att dricka, jag tackade och försökte mig på ett leende, men hon vände sig bryskt mot scenen igen.
Där stod en gladlynt liten flint man med hästsvans och beskrev hans unika, som han kallade det, super 8 arkiv över livet (där ibland Dorothy Carters) i Selon, Maine, under tidiga 70-talet. För detta event hade han klippt ihop en dokumentär som beskriver, menade han, just den brytningspunk som New York då befann sig i, när kreativa grupper tog tillflykt till landsbygden för att utforska sin konst. Central Maine Power Music Company utgjorde då en av de mest lysande satelliterna av storstadens kreativitet, och det var här och då, i Maines torra barrlandskap, och under hans egna känsliga lins, som Dorothy Carter fann sitt verkliga musikaliska uttryck. Mannen på scen var filmskaparen och kulturpersonligheten, Ben Levine, och han talade som någon som var van att lyssna till sin egen röst. Eventet var redan grovt försenat. Det torra i halsen steg mot tinningen, lampan släcktes, filmen började.
Den inleddes av professionelt klipp av Carters framförande av “The Squirrel Is a Funny Thing…” i en radiostudio i Maine. Det organiska i hennes musik framstod enkelt och klart, Carter och hennes partner behövde bara två hackbräden, som virvlade runt varandra som syrsor om natten, för att framkallade de lätsamma drones som är så typiska i hennes kompositioner. Hennes stoiska ansikte genomsyrades av ett samlat lugn. Det var som en färsk vind letat sig ner från New England in i den våta källaren. Men det var en kort scen, snarast en vinjett, i sig självt helt fristående från Levines mer experimentiella, tjocka komposition av oljud, skrik och kaos, som sedan tog över. Långa klipp från en obegripligt teater mixat med stenade gräl från New Yorks gator, och ett tidigt virtual event i Washington Square Park där kameror och skärmar sats upp så människor fick se sig själva live på video. Det pågick väldigt, väldigt länge. Vad som hade börjat med lätt huvudvärk var nu ren misär. Efter initiala konserten hade filmen inget med Dorothy Carter att göra. Levine hade kidnappat eventet.
När filmen slutligen var över följde många minuter av förvirrad tystnad innan ett par dämpade tveksamma applåder åter lockade Levine upp på scenen. Mysande med mikrofonen hotfult i sin knutna hand bockade han sig. Sedan höjde han mikrofonen till munnen och, imponerande, fortsatte sin monolog om Maine och 70-talets konstscen som om ingenting hänt. Det var som om han bara tillfälligt tystnat och låtit någon annan tala för en stund. Min längtan efter svalka, luft och cigaretter gjorde mig tårögd. Jag såg mig omkring och de svettiga åhörarna påminde om en fängelsescen jag sett någonstans; ansikten med desperata uttryck, en blandning av hat och bedjan om förbarmelse, kedjor bakom stolsryggarna som höll händerna nere. Efter ännu en halvtimme, i vilken Levine påpekade hur han var först med att dokumentera “selfien”, steg, i periferin av mitt medvetande, en lätt tunglagt rödhårig kvinna sig upp bakom honom. Just som Levine rundande av och var i akt att öppna rummet för frågor grep kvinnan hans mikrofon. Hennes osäkra röst skapade en total vändning i eventets monotoni. Det här var Carters dotter Celeste, och hon började med deklarera att hon och Dorothy Carter aldrig hade bott i Selon, Maine.
I Celestes historia var Selon, Maine, bara en av många platser - Paris, New Orleans, North Carolina, New York, Boston, etc., - som Dorothys musik hade tagit dem till. Levine stod kvar på scenen litet avigt. Celeste Carter talade som någon som inte ville tala, men som fann det nödvändigt för hon hade något att säga, att hennes mor levde för musiken, inte för att den skulle göra henne rik eller berömd, utan för att den gjorde något obeveklig gott för människan. Det var en drog utan bieffekter. Hon läste en dikt som en bekant till Dorothy hade sänt henne efter hennes begravning. Det handlade just om att Dorothys verkliga väsen var ren musik, och att hennes liv band människor samman. Medan Celeste läste strömmade tårar ur hennes ögon men rösten vek sig aldrig. Vid diktens slut steg hon av scenen utan en kommentar. Det hade bara varat en par minuter, men de var som att vi befann oss i en ny tidsera. Runt omkring mig stod publiken hänförda upp, ljublade och applåderade.
Det hade nu skett en förändring uppe på scenen lika försiktigt omvälvande. Levine syntes inte längre till utan nu stod där ett hackbräde, och bakom det en vacker nätt man helt klädd i lila. Lila, en blandning mellan rött och blått, är den heligaste färgen inom de österländska religionerna, reserverat för de högsta själarna. Laraaji hade anlänt. Vi väntade på att rummet skulle tystna. “Tack,” sade Laraaji stilla tillsist efter att applåderna tystnat, “för att ni har trotsat värmen.” Sedan bröt han in i en vackert tagning av Carters ledmotiv, Waillee Waillee.
Vi viskade omkring oss i stolsraderna. De här var en man vi alla hade sett. Var än det varit, vid ett fruktsånd, på ett tunnelbanetåg, i en korsning, vandrande sandalklädd ner efter avenyn, var denna man en uppenbarelse som stannade hos en. Nu var han här i den skitiga källaren med oss. Lekfullt med lätta handleder och ett inåtvänd leende som fick skägget att vibrera frammanade han Dorothy Carter in i rummet. Kvinnan bredvid mig tryckte vattenburken i min hand och log mot mig. När sista tonerna klingat ut sade Laraaji:
“Första gången jag träffade Dorothy Carter spelade jag hackbräde i Thompkin Square Park. En kvinna gick förbi och stannde upp och tittade på mitt instrument. Hon sa att hon just byggt ett hammered ducimel till Dorothy Carter som hon skulle lämna över imorgon och bjöd in mig att träffa henne. Jag sa: visst.
Det var ett nytt instrument även för mig. Veckan innan hade jag sett det i ett fönster till en pankbank i Queens. Jag var gatumusikant och brukade spela på gatuhörnen kring mitt kvarter i Park Slope, men just den månaden hade jag ont om pengar och var i Queens för att panta in min gitarr. Men instrumentet i skyltfönstret höll mig kvar. En röst i mitt huvud viskade, byt gitarren mot det.
Jag visste vem Dorothy Parker var eftersom hon, som Celeste just sa, spelade på sitt eget gathörn i West Village. Från en gatumusikant till en annan. När jag träffade henne dagen efter slogs jag, som alla som träffade Dorothy,” i Laraajis mun Dor-or-they, “av hennes generositet och värme. Vi spelade ihop under en eftermiddag och hon använde hammare, medan jag så länge bara använt klubbor, det kom att förändra min musik för alltid.
Vi träffades bara en gång till, när jag tio år senare på hennes inbjudan spelade en musikfestival i Boston. Då bodde jag hos henne och Celeste, som då bara räkte mig till upp till midjan, och hon öppnade sitt hem för mig på samma självklara sätt som hon öppnat sin musik. Det är vackert att få spela här för Dorothy, som gjort så mycket för mig.”
Efter följde en lång slö version av Along The River. Laraaji var helt oberörd av värmen. Hans instrument hade en ren och kylig klang. Jag hade själv, utan att reflektera över det, slutat besväras. Säkert har det med det historiska i deras instrument, men även i dem själsligen, att Dorothys och Laraajis musik tycks röra sig i längre cyklar, reflektera sig någonstans utanför väder och årstid. De hade båda verkat här i William Bourroughs stad. Deras musik var både för gatan och för evigheten. Allt detta lugnade mig, och jag trotsade värmen för ännu en stund.
Under cykelturen hem hade något släppt och regnet började äntligen att falla. Jag fullständigt dränktes under färden över Williamsburgsbron, och regnet fick alla ljus att flyta samman. Staden var verkligen en välling. Laraajis musik sköljde som vågor inom mig. Vad betyder det att vi lever så här inpå varandra, och att alla ljusen skiftar färg? Under mig badade Brooklyn i vitt, rött, gult, grönt, och under sockerfabriken en ensam motorcykel, som sken starkt, lila.
* Den sommaren hade vi äntligen knäckt koden. Med el-cykel till Brooklyn Collage var vi på Q 35 buss på 40 minuter. Lediga morgnar packade jag smörgåsar, vatten och te medan hon sov bort nattjobbet. Utan att behöva plågas av tunnelbanans våta perronger och alldeles för kalla tåg, klev vi tilltufsade av vind och sol och redan i våra badkläder på bussen. På mindre än en timme var vi där, fågelreservatet med den vilda vita stranden. Vi kunde ta oss dit när vi var lediga. Det var inte så att hon älskade stranden på samma sätt som jag, hon snarast ogillade den, irriterad på människorna, rädd för oceanens mörka kalla vatten, men hon behövde den, behövde solen och saltet och tystnaden precis som jag. Hon hade vuxit upp vid havet och somrarna kretsade kring det. Nu åkte vid ut en gång i veckan. Hon var oftast sur och trött på vägen ut. Hatade på maten och luften och trafiken. ”Denna staden har förstört mitt liv...” mumlade hon medan vi väntade på bussen. Men det vände med promenaden över de öde fotbollsplanerna. Man kunde känna havet i vinden då. Hon tystande under solen. Vi kom sent och lämnade först när de sista badarna dragit sig tillbaka och svalorna seglade ut över vågbryten, regnade som skjutna in i det mörknande vattnet bara för att vända kvikt och sjungande. När vi gick tillbaka genom sanddynerna skiftade himlen mot rosa. Fåglarna fyllde kvällen men sina rörelser och skrik. Vi kunde plötsligt vara helt nära varandra. Längtande, äntligen. Det var något outtalat: vi åkte dit var lediga dag.
**En andra punktering är cykelturen. Att själv röra sig genom vällingen kan ibland, om man är klädd rätt och precis lagom svettig, i nedförsbacke, skapa illusionen av vind. Var morgon när jag knegat mig till toppen av Williamsburgsbron och börjar till att rinna in mot Lower East Side, fylls jag av de mest främmande visioner, under fem minuters nedrinning driver jag långt in minnena och dagrömmarna, det är som att allt tystnar och vinden svepar genom armhålorna, genom håret, upp under skjortsen. När foten av bron kommer mot mig – alltid lika plötsligt – ställer jag mig på bromsen och håvar in även mig själv.